NIM gir i denne høringsuttalelsen merknader til regjeringens forslag til nye statlige planretningslinjer for arealbruk og mobilitet. NIM understreker at kommunene har en viktig rolle i å sikre menneskerettigheter og påpeker behovet for bedre koordinering mellom sentrale og lokale myndigheter. I lys av Fosen-saken fra Høyesterett, anbefaler NIM at retningslinjene tydelig reflekterer prinsippene og vurderingskriteriene fastlagt av Høyesterett.
EUs byrå for grunnleggende rettigheter (FRA) har undersøkt skeives situasjon i Europa. Mens det er gjort fremskritt på en del områder, finnes det fremdeles store og økende utfordringer.
Dette er den tredje undersøkelsen FRA har gjennomført om skeives situasjon i Europa, med tidligere runder i 2012 og 2019. Undersøkelsen hentet inn svar fra over 100 000 personer fra alle EUs medlemsstater.
Rapporten viser både fremgang og vedvarende utfordringer for skeive i Europa.
Økt åpenhet, men mer vold og trakassering
Et viktig funn i rapporten er at flere skeive nå er mer åpne om sin seksuelle orientering og/eller kjønnsidentitet sammenlignet med tidligere år. Litt over halvparten svarte at de er åpne om sin seksuelle orientering, kjønnsidentitet og/eller kjønnsuttrykk, noe som er en liten økning fra 2019.
Til tross for denne økte åpenheten, rapporterer også mange høyere forekomst av trakassering, mobbing og vold. Rapporten viser at mer enn én av ti skeive hadde opplevd fysisk eller seksuell vold i løpet av de siste fem årene. Forekomsten av vold var særlig høy hos interkjønnpersoner.
Rapporten viser også at mange av respondentene fremdeles unngikkå offentlig gi uttrykk for kjærlighet, for eksempel ved å holde hender, på grunn av frykt for vold. Videre rapporterte over halvparten av respondentene at de har opplevd trakassering minst én gang i løpet av det siste året.
Mer enn én av tre skeive opplever diskriminering – men få rapporterer
Rapporten viser også at 36 prosent av skeive i Europa hadde opplevd diskriminering i hverdagen i løpet av det siste året. Dette er en liten nedgang fra forrige rapport i 2019, der 42 prosent oppga å ha opplevd diskriminering. Respondentene oppga at diskriminering fant sted innenfor samfunnsområder som utdanning, helsesektoren, boligsektoren og i sosiale sammenhenger. Forekomsten av diskriminering var høyest for trans- og interkjønnpersoner.
Samtidig viser rapporten at selv om litt over en tredjedel av respondentene opplever diskriminering, rapporterer bare 11 prosent av respondentene dette til ansvarlige myndigheter. Nesten halvparten av begrunnet dette med at de mente det ikke ville ha noen effekt å rapportere det, mens én av fire mente at diskriminering skjer så ofte at det ikke var noe poeng å rapportere det.
Hva med Norge?
Siden Norge ikke er medlem i EU, dekker ikke FRAs undersøkelse situasjonen for skeive i Norge. Samtidig finnes det andre undersøkelser som skildrer utfordringer hos den skeive befolkningen her hjemme.
Barne-, ungdoms og familiedirektoratet (Bufdir) publiserte funnene fra sin siste levekårsundersøkelse for skeive i 2021. I denne kommer det frem at skeive fremdeles har dårligere levekår enn befolkningen ellers. Dette gjelder særlig for transpersoner.
I tidsrommet 2020 og 2021 undersøkte Statistisk sentralbyrå (SSB) levekårene for personer med ikke-heterofil seksuell orientering, og kom frem til lignende funn som Bufdir når det gjelder seksuell orientering og levekår. Selv om de fleste i Norge har gode levekår, uavhengig av seksuell orientering, viste SSBs undersøkelse at personer med en ikke-heterofil seksuell orientering er blant gruppene i befolkningen som oppgir lavest subjektiv livskvalitet.
Undersøkelsen viste også forskjeller i levekårene for ulike grupper ikke-heterofile. De fant blant annet at homofile og lesbiske jevnt over har noe bedre levekår enn bifile og personer med annen ikke-heterofil seksuell orientering.
I Nasjonal trygghetsundersøkelse for 2022 kom det også frem at ikke-heterofile i Norge er mer utsatte for både vold, seksualforbrytelser, hatkriminalitet og hatefulle ytringer enn andre. Trygghetsundersøkelsen viste blant annet at 22 prosent av ikke-heterofile oppga å ha blitt utsatt for minst én voldshendelse det siste året, noe som er ber enn dobbelte enn for heterofile. Videre oppga én av fire ikke-heterofile å ha blitt utsatt for en form for seksuell vold.
Når det gjelder vold mot transpersoner oppga omtrent én av tre transpersoner i Bufdirs levekårsundersøkelse å ha blitt utsatt for seksuelle overgrep, og én av fire har blitt truet med vold.
Nødvendig med styrket innsats for skeives rettighetsvern i Europa
Den siste undersøkelsen fra FRA, og de nasjonale undersøkelsene fra Norge, viser at det fremdeles finner store utfordringer for skeive i Europa. Funnene kommer i en tid som stadig er preget av store tilbakeslag for skeives rettigheter i flere europeiske stater.
De europeiske statene er forpliktet gjennom menneskerettighetene til å forebygge og forhindre diskriminering, hatkriminalitet og vold mot skeive. For å sikre like rettigheter og beskyttelse for alle skeive i Europa, er det nødvendig med kontinuerlig innsats fra både myndigheter, sivilsamfunn og internasjonale organisasjoner. Det er viktig for å ivareta skeives rett til å leve frie og trygge liv, være den de er, og elske den de vil – på hele kontinentet.
NIM har avgitt høringssvar til Energidepartementets høring om justering av saksbehandlingsprosessen knyttet til forbrenningsutslipp. NIM det er viktig og riktig at departementet nå vil sikre konsekvensutredning av forbrenningsutslipp og sendte dette på høring. Det vil bidra til et bedre opplyst beslutningsgrunnlag, samt fremme borgernes rett til miljøinformasjon og medvirkning gjennom høringer i viktige beslutningsprosesser, i tråd med demokratiske prinsipper om borgernes medbestemmelse og Grl. § 112 andre ledd. NIM kommer med forslag til en ordlyd til veilederen som etter vårt syn bedre samsvare med plikten myndighetene har til å utrede forbrenningsutslipp. NIM kommenterer også forholdet til menneskerettslige vurderinger etter Grunnloven § 112 og FNs barnekonvensjon.
Ekstremismekommisjonens utredning inneholder analyser av forskjellige former for ekstremisme, de mekanismene som kan bevirke og motvirke ekstremisme, og ekstremismens konsekvenser. Disse faglige analysene utgjør en stor del av utredningen, og faller utenfor det som NIM har kompetanse til å vurdere. NIM vil likevel gi uttrykk for at utredningen fremstår som svært grundig, og som et velegnet fundament for det viktige arbeidet mot ekstremisme.
Ekstremismekommisjonen har ikke tatt sikte på å foreslå bestemmelser som uttømmende skal regulere alle offentlige instansers arbeid med forebygging og bekjempelse av ekstremisme. NIM forstår det slik at de forskjellige offentlige instanser er forutsatt å benytte de virkemidlene de allerede besitter, for eksempel at politiet skal benytte de «verktøyene» som finnes i politi- og prosesslovgivningen. Kommisjonen anbefaler også at det vurderes lovendringer på noen områder, uten å fremsette konkrete lovforslag. Dette gjelder eksempelvis lovendringer på helseområdet, for større adgang til å dele taushetsbelagt informasjon. Kommisjonen har foreslått et omfattende forpliktende samarbeid og deling av informasjon mellom offentlige etater. NIM fremhever at det er viktig at det ikke åpnes for tiltak som kommer i strid med den toleranse som vårt samfunn er bygget på, og som kommer til uttrykk i ytrings-, forsamlings- religions- og tankefrihet.
NIM foreslår at kommisjonens forslag til forskrift om deling av opplysninger heller bør forankres i lov. Dette anbefales av hensyn til reglenes legitimitet og av hensyn til forutberegnelighet.
Det viser en undersøkelse utført av Verian på oppdrag fra Norges institusjon for menneskerettigheter (NIM). I tillegg fremkommer det at mer enn én av fem er enig i påstand om at kampen for LHBT+-personers rettigheter har gått for langt, samt at de som ikke har noen skeive i sin nære omgangskrets eller ikke kjenner noen skeive i større grad har negative holdninger til og oppfatninger om skeive.
NIMs direktør Adele Matheson Mestad mener funnene gir grunn til bekymring.
– Menneskerettighetene gir et vern mot diskriminering og myndighetene bør aktivt arbeide mot negative fordommer og holdninger som kan føre til dette. Undersøkelsen viser en stor andel observasjoner av hets eller hatprat mot skeive, og avdekker negative holdninger hos en god del nordmenn. Dette er for så vidt ikke nye funn, men viser at det fortsatt er behov for oppmerksomhet om disse utfordringene, sier Mestad.
40 prosent har observert hets eller hatprat rettet mot skeive i løpet av det siste året. Tallet er enda høyere (50 %) blant respondentene som oppgir å ha skeive i sin nærmeste omgangskrets eller i familie.
Blant dem som har observert hets eller hatprat mot skeive, svarer 69 prosent at de har observert dette rettet mot homofile og 64 prosent rettet mot transpersoner eller ikke-binære. På spørsmål om hvor hetsen ble observert svarer flest på nettet eller i sosiale medier (70 %) og i private omgivelser (29 %) eller i det offentlige rom (25 %).
Mestad er bekymret for konsekvensene av at mange har observert hets mot skeive. Hun påpeker at dette først og fremst går utover de enkeltindividene som rammes, men det kan også føre til at skeive skremmes fra å delta i det offentlige ordskiftet.
– Når stemmer skremmes fra å delta i det offentlige ordskiftet, blir vår felles offentlighet fattigere. NIM har tidligere avdekket at til tross for at 84 % av oss mener at man bør gjøre noe når man er vitne til hets, gjør likevel 56 % av oss ingenting. Her må alle ta et ansvar.
Negative holdninger til skeive
Undersøkelsen viser også at mange har negative oppfatninger og holdninger om skeive:
Mer enn 1 av 5 (22 %) er ganske eller helt enige i at kampen for LHBT+-personers rettigheter har gått for langt. Nesten dobbelt så mange menn som kvinner oppgir at de er ganske eller helt enige i denne påstanden (30 % vs. 15 %). Tallet er enda høyere (37 %) blant respondentene som oppgir at de ikke kjenner noen skeive.
17 prosent er ganske eller helt enige i at diskriminering av LHBT+-personer ikke er et problem i Norge. 46 prosent er ganske eller helt uenige i dette. De som selv er skeive eller som omgås folk som er skeive, er mindre enige i påstanden enn majoritetsbefolkningen.
47 prosent av respondentene oppgir at de er ganske eller helt enige i at LHBT+-rettigheter reflekterer deres verdier. Blant dem som har skeive i nær omgangskrets eller i familie svarer 58 prosent det samme. Derimot svarer kun 28 prosent av de som ikke kjenner noen skeive at de er ganske eller helt enige i påstanden. Mens 12 % av befolkningen svarer at de er ganske eller helt uenige i denne påstanden, svarer 25 % av de som ikke kjenner noen skeive at de er ganske eller helt uenige i påstanden.
Mestad peker på at undersøkelsen viser at de som ikke har noen skeive i sin nære omgangskrets eller ikke kjenner noen skeive i større grad har negative holdninger til og oppfatninger om skeive.
– For å sette det på spissen, vi tåler mer vel den urett som ikke rammer oss selv, eller dem vi ikke kjenner. Vi vet at manglende kunnskap og kontakt kan gi grobunn for stereotyper og fordommer, som igjen kan føre til diskriminering og hatefulle ytringer. Kunnskap og kjennskap, men kanskje også vennskap, er gode nøkler her, sier Mestad.
Om undersøkelsen
I undersøkelsen, som ble gjennomført i mai 2024 og rettet mot et representativt utvalg av befolkningen, ble respondentene bedt om å både besvare spørsmål og ta stilling til påstander om skeive og deres rettigheter. I overkant av 1000 personer har svart på undersøkelsen totalt.
I enkelte deler av undersøkelsen belyses skeives oppfatninger av ulike spørsmål. Denne gruppen består av 32 respondenter. Det gir ikke grunnlag for å trekke generelle slutninger. Vi peker imidlertid på funnene fordi de viser oppfatningene til disse 32 skeive, som skiller seg fra den generelle befolkningens oppfatninger.
Detaljer om undersøkelsen og antallet respondenter på hvert enkelt spørsmål er tilgjengelig i lenken over.
I 2023 lanserte NIM, Amnesty Norge og Catalysts kampanjen «Stillhet sårer». Formålet med kampanjen er å bidra til at flere gjør noe når de er vitne til hets.
Vern mot hatytringer, likekjønnet ekteskap, og adgang til å endre ens juridiske kjønn. Skeives rettighetsvern har gjennomgått en enorm utvikling de siste 50 årene.
I år er det 50 år siden den første pride-markeringen i Oslo. Siden den markeringen ble gjennomført har rettighetsvernet i Norge for homofile, bifile, lesbiske, transpersoner og andre som bryter med tradisjonelle normer for kjønn og seksualitet gjennomgått en enorm utvikling. I denne artikkelen gjennomgås av noen av de viktigste utviklingstrekkene fra de siste 50 årene.
Homofile får vern mot hatefulle ytringer og hatkriminalitet
Dagens straffelov forbyr hatefulle ytringer mot en rekke grupper. I 1981 ble det «homofil orientering» lagt til som et vernet diskrimineringsgrunnlag i daværende straffelov § 135 a. Det innebar i praksis at homofile og lesbiske fikk et strafferettslig vern mot hatefulle ytringer. I dag er dette vernet mot hatefulle ytringer videreført i straffeloven § 185.
Selv om vernet har eksistert lenge, finnes det lite praksis e domstolene. Per i dag har Høyesterett kun avsagt én avgjørelse om hatefulle ytringer på grunn av homofil orientering. I den såkalte Bratterud-kjennelsen hadde en pastor i en menighet kommet med nedsettende ytringer mot homofile i en nærradiosending. Pastoren hadde blant annet oppfordret til å fjerne homofile fra ledende stillinger.
I avgjørelsen kom Høyesterett med flere viktige avklaringer om vernet mot hatefulle ytringer og forholdet til ytringsfriheten og religionsfriheten. Høyesterett slo blant annet fast at direkte sitat fra Bibelen, og nær gjengivelse, forkynning av og tekstnær utlegging av religiøse tekster falt utenfor virkeområdet til straffeloven § 135 a.
«Homofil orientering» ble også innlemmet som et grunnlag i straffelovens øvrige bestemmelser om hatkriminalitet. Siden 1981 har skeive dermed hatt et vern mot hatefulle ytringer og hatkriminalitet i norsk lov, men diskrimineringsgrunnlagene knyttet til skeive har etter hvert blitt flere.
Partnerskapsloven og innføring av likekjønnet ekteskap
En annen sentral utvikling de siste femti årene har skjedd på ekteskaps- og samlivsfeltet. I 1993 innførte Norge partnerskapsloven, som gjorde det mulig for likekjønnede par å inngå partnerskap. Norge var det andre landet i verden til å innføre en slik lov. Senere, i 2009, ble ekteskapsloven endret slik at også likekjønnede par kunne inngå ekteskap. Norge ble med dette det sjette landet i verden som åpnet for likekjønnet ekteskap.
Generelt diskrimineringsvern innføres for skeive – inkludert transpersoner
I 2013 kom lov om forbud mot diskriminering på grunn av seksuell orientering, kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk. Innføringen av loven innebar at skeive fikk et generelt vern mot diskriminering. Tidligere hadde skeive hatt et mer avgrenset vern, blant annet gjennom straffeloven, ikke-diskrimineringsbestemmelser i arbeidslovgivningen og boliglovgivningen, og den gamle loven om likestilling mellom kjønnene fra 1978. Med den nye loven fikk man et bredere og mer helhetlig vern.
En annen viktig utvikling som kom med den nye loven, var at «kjønnsidentitet» og kjønnsuttrykk» ble innlemmet som egne diskrimineringsgrunnlag i loven. Det innbar at transpersoner og andre som har en kjønnsidentitet eller kjønnsuttrykk som bryter med tradisjonelle normer for kjønn fikk et eksplisitt vern mot diskriminering i lovverket, noe som ikke hadde vært tilfelle tidligere.
Loven ble erstattet av dagens likestillings- og diskrimineringslov, som trådte i kraft fra 2018. Diskrimineringsvernet for både seksuell orientering, kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk er alle videreført i dagens lov.
Lov om endring av juridisk kjønn
Et annet viktig fremsteg kom i 2016, med loven om endring av juridisk kjønn. Loven gjelder personer som er bosatt i Norge, og som opplever å tilhøre «det andre kjønnet» enn det man er registrert, rett til å endre sitt juridiske kjønn. Med «juridisk kjønn» menes det kjønnet man er registrert med i folkeregisteret. Formålet med loven er å tilrettelegge for at man kan endre det juridiske kjønnet sitt til å være i overenstemmelse med ens kjønnsidentitet.
Loven stiller ingen vilkår om en bestemt diagnose eller medisinsk behandling for å kunne endre juridisk kjønn. Innføringen av loven innebar at man endret den daværende forvaltningspraksisen for å endre juridisk kjønn. Den tidligere praksisen omfattet at personer som ønsket å endre juridisk kjønn måtte gjennomgå kjønnsbekreftende behandling i form av hormonbehandling og kirurgiske inngrep, inkludert sterilisering og kastrering. Praksisen hadde blitt kraftig kritisert av blant annet det skeive sivilsamfunnet, Amnesty International og Likestillings- og diskrimineringsombudet. Den europeiske menneskerettsdomstol har senere uttalt at lignende former for praksis for endring av juridisk kjønn, som Norge hadde før 2016, er menneskerettighetsstridig.
Dagens lov om endring av juridisk kjønn er avgrenset til at man kan endre til «det andre kjønn» enn det man er registrert med. Det er med andre ord ikke adgang til å endre det juridiske kjønnet sitt til noe annet enn fra mann til kvinne, eller omvendt. I praksis innebærer det at personer som ikke identifiserer seg som mann eller kvinne, for eksempel ikke-binære, per i dag ikke er anerkjent gjennom en egen juridisk kjønnskategori.
Transpersoner får vern mot hatefulle ytringer og annen hatkriminalitet
Som nevnt har homofile og lesbiske hatt et vern mot hatefulle ytringer og annen hatkriminalitet siden grunnlaget «homofil orientering» ble tatt inn som diskrimineringsgrunnlag i straffeloven i 1981.
I 2021 fikk bestemmelsene om hatefulle ytringer og annen hatkriminalitet en oppdatering. Da ble da diskrimineringsgrunnlagene «kjønnsidentitet» og «kjønnsuttrykk» innlemmet. I praksis innebar dette at transpersoner og andre som har en kjønnsidentitet eller et kjønnsuttrykk som bryter med samfunnets tradisjonelle normer og forventinger til kjønn, fikk det samme har fått det samme vernet som lesbiske og homofile har hatt mot hatefulle ytringer og annen hatkriminalitet siden 1981.
I tillegg endret man ordlyden «homofil orientering» til «seksuell orientering». Formålet med denne endringen var tydeliggjøring av at også bifile har vern mot hatefulle ytringer og annen hatkriminalitet.
Den siste i rekken av lovendringer som skal styrke skeives rettighetsvern kom i 2021. På tampen av året ble det innført et forbud mot konverteringsterapi etter flere år med omfattende høringsrunder og debatter. Straffeloven fikk et eget straffebud som forbyr bruk av systematiske fremgangsmåter som har til hensikt å påvirke en annen til å endre, fornekte eller undertrykke sin seksuelle orientering eller kjønnsidentitet. Formålet med forbudet er å beskytte mot denne type skadelig praksis, og dermed styrke skeives rettighetsvern.
Veien videre – et tredje juridisk kjønn i lovverket?
Som vist har mye skjedd på en rekke områder for skeives rettigheter i Norge de siste femti årene. Samtidig foregår det stadig utvikling på feltet.
I 2021 fikk Barne-, ungdoms, og familiedirektoratet i oppdrag å lage en utredning om innføringen av en tredje juridisk kjønnskategori i lovverket. Utredningen ble levert i 2022, og konkluderte blant annet med at det ikke foreligger noen menneskerettslig plikt til å innføre en tredje juridisk kjønnskategori, men at det samtidig ikke foreligger noen menneskerettslige hindringer for å gjøre det.
Denne utredningen er per i dag til behandling i Kultur- og likestillingsdepartementet. Oppfølgingen av utredningen vil ha stor betydning for ikke-binære og andre som ikke identifiserer seg som mann eller kvinne, som per i dag ikke er anerkjent i lovverket.
Les mer om skeives rettighetsvern i rapporten «Skeiv rett»:
Høyesterett avgjorde i avdeling den 30.mai en sak om ytringsfrihet og retten til privat- og familieliv. Saken gjaldt utmåling av straff mot en mann som ble dømt for seksuallovbrudd overfor barn. Spørsmålet for Høyesterett var om forbud mot bruk av Snapchat krenket mannens menneskerettigheter.
Mannen ble i tingretten og lagmannsretten dømt for seksuallovbrudd mot to gutter under 16 år, etter straffeloven § 302 og § 305. Han ble også dømt til tap av retten til å inneha brukerkonto på Snapchat i en periode på to år etter straffeloven § 56 bokstav b og § 58 første ledd. Dette ble begrunnet med at mannen i begge sakene hadde kommunisert med barna via Snapchat hvor mannen hadde sendt, og fått de fornærmede til å sende, nakenbilder. Spørsmålet for Høyesterett var om et slikt forbud mot bruk av Snapchat krenket mannens menneskerettigheter.
Kravet til klar lovhjemmel og anvendelsen av straffeloven § 56 om rettighetstap
Høyesterett kom først til at straffeloven § 56 bokstav b oppfylte kravet til klar lovhjemmel for straff etter Grunnloven § 96 og EMK artikkel 7. Selv om ordlyden «aktivitet» i straffeloven § 56 har et vidt innhold, fastslo retten at bruk av elektroniske kommunikasjonstjenester naturlig falt innenfor. I forarbeidene ble lovbrudd mot mindreårige gjennomført på chattesider fremhevet som en aktuell bruk av bestemmelsen overfor forbrytere i forarbeidene til straffeloven, noe retten anså som relevant også for Snapchat. Under henvisning til forarbeidene ble det konstatert at formålet med rettighetstap er å hindre den dømte fra å foreta visse handlinger. Retten la til grunn at det avhenger av en konkret vurdering i den enkelte sak om rettighetstap skal idømmes og at reaksjonen skal brukes med varsomhet, særlig når det gjelder dagligdagse aktiviteter.
Retten til ytringsfrihet og respekten for familie- og privatlivet
Høyesterett konstaterte at forbud mot å ha en brukerkonto Snapchat, og dermed i praksis et forbud mot å bruke denne kanalen, utgjorde et inngrep i ytringsfriheten etter Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10. Disse bestemmelsene beskytter retten til å meddele og motta opplysninger og bilder, men verner etter EMDs praksis også tilgangen til kommunikasjonskanaler i seg selv.
Videre konstaterte Høyesterett at forbudet utgjorde et inngrep i retten til familie- og privatliv i Grunnloven § 102 og EMK artikkel 8. Retten viste til HR-2024-775-A, hvor Høyesterett la til grunn at telefonsamtaler må ansees som «korrespondanse», at private telefonsamtaler beskyttes av retten til privatliv, og at kontakt med nær familie vernes av retten til familieliv. Ifølge Høyesterett måtte det samme gjelde vernet av kommunikasjon i Grunnloven § 102, og for kontakt med familie og venner gjennom sosiale medieplattformer.
Spørsmålet for retten var følgelig om inngrepet var nødvendig i et demokratisk samfunn og hadde et legitimt formål. Disse vurderingskriteriene følger av EMK artikkel 8 og 10. Høyesterett uttalte kort at ytringsfrihetsbestemmelsen i Grunnloven § 100 inneholder en egen regulering av adgangen til inngrep som avviker fra EMK artikkel 10. Høyesterett gikk imidlertid ikke nærmere inn på dette, ettersom de mente det var «klart at dersom rettighetstapet som A er idømt, ikke er i strid med EMK artikkel 10, vil det heller ikke være i strid med Grunnloven § 100».
Grunnloven § 100 fjerde ledd inneholder imidlertid en egen bestemmelse om forhåndssensur som fastlegger at «[f]orhåndssensur og andre forebyggende forholdsregler [ikke kan] benyttes med mindre det er nødvendig for å beskytte barn og unge mot skadelig påvirkning fra levende bilder». Høyesterett la til grunn at å fradømme retten til å bruke Snapchat hadde et legitimt formål nettopp fordi det skulle forebygge seksuelle overgrep mot mindreårige. Likevel vurderte ikke Høyesterett adgangen til å gripe inn i mannens ytringsfrihet etter Grunnloven § 100 fjerde ledd og vurderingskriterier etter denne bestemmelsen.1Se også vurderingskriteriene i HR-2007-506-A med henvisning til relevante forarbeidsuttalelser.
I forholdsmessighetsvurderingen la Høyesterett til grunn at et forbud mot å ha brukerkonto på Snapchat utvilsomt vil være egnet til å forhindre at denne plattformen blir brukt for å komme i posisjon til å begå nye seksuelle overgrep mot mindreårige. Selv om også andre plattformer kan benyttes, ble det tatt hensyn til at Snapchats funksjonaliteter gjør denne tjenesten særlig egnet i en slik sammenheng.
Videre vurderte retten det slik at forbudet ikke gikk lenger enn nødvendig. Selv om forbudet ville ramme all bruk av Snapchat, mente domstolen at håndhevingsproblemer tilsa en slik løsning. Brudd på et mer begrenset forbud, eksempelvis et forbud mot å bruke Snapchat til kontakt med mindreårige gutter, ville etter rettens syn være vesentlig vanskeligere å avdekke enn brudd på et generelt forbud.
Endelig kom retten til at forbudet ikke ville ramme uforholdsmessig hardt. Høyesterett anerkjente at forbud mot bruk av Snapchat over to år utvilsomt ville utgjøre en følbar begrensning i muligheten til å holde kontakt med familie og venner. En god del av denne perioden ville sammenfalle med soning av fengsel i ett år og én måned, hvor et slikt forbud ville være unødvendig. Retten kom, under tvil, til at allmenne hensyn tilsa at rettighetstap burde idømmes. Retten la da avgjørende vekt på behovet for å beskytte mindreårige mot slik bruk av sosiale medier.
Konklusjonen ble følgelig at forbudet var forholdsmessig, og dermed at inngrepet i Grunnloven og EMK kunne forsvares.
NIM har sendt brev til Kontroll- og konstitusjonskomiteen med oppsummering av NIMs kommentarer i muntlig høring om rapport fra Utvalget til å utrede prosedyren for grunnlovsendringer. NIM ga generelt uttrykk for at et slikt forslag til endring er viktig, også ut fra grunnleggende rettsstatshensyn.
Avgjørelsene føyer seg inn i rekken av saker mot Norge som har blitt avvist av Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) dette året. Her forklarer vi kort hva avgjørelsene handler om.
Bakgrunn
EMD har de siste årene behandlet en rekke saker som omhandler norsk barnevernspraksis. NIM skrev i april om tolv avvisningsavgjørelser fra EMD mot Norge fra de fire første månedene av 2024. Et spørsmål var om EMD kan ansees å ha godtatt den kursjusteringen Høyesterett har foretatt i kjølvannet av EMDs kritikk i storkammersaken Strand Lobben m.fl. mot Norge i 2019.
I etterkant av NIMs artikkel i april har EMD publisert to nye avvisningsavgjørelser. Sakene ble avsagt 16.april.
Hva avgjørelsene gjelder
Saken A.D. m.fl. mot Norge gjelder vedtak om akuttplassering på grunn av bekymring om vold i nære relasjoner, og samværsrett under plasseringen. Saken I.O. og R.A. mot Norge gjelder vedtak om omsorgsovertakelse samt samværsrett under plasseringen.
Begge sakene er avvisningsavgjørelser, som innebærer at EMD etter en konkret vurdering har kommet til at saken klart ikke kan føre frem. Ifølge EMK artikkel 35 nr. 3 kan EMD avvise en avgjørelse som er «manifestly ill-founded», altså åpenbart grunnløs.
I begge sakene går EMD likevel relativt detaljert inn i vurderinger av de materielle sidene av saken, hvor spørsmålet blant annet var om Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 8 om retten til familieliv var krenket som følge av norske myndigheters avgjørelser.
Nærmere om A.D. m.fl. mot Norge
Klagen gjaldt vedtak om akuttplassering og at samvær var satt til halvannen time to ganger i uken med tilsyn fra barnevernet. Spørsmålet for EMD var om vedtakene var forholdsmessige. I den anledning viste EMD til kriteriene som ble fastlagt i Strand Lobben m.fl. mot Norge, og gjentok særlig at nasjonale myndigheter har en vid skjønnsmargin i vurderingen av nødvendigheten av vedtak om omsorgsovertakelse, men at EMD blant annet kan overprøve om myndighetene har forsøkt mindre inngripende metoder, og effekten av disse.
EMD la vekt på at domstolen ga detaljerte begrunnelser for vedtakene. Tingretten kom til at akuttvedtaket var nødvendig inntil hjemmesituasjonen var undersøkt og tilstrekkelige hjelpetiltak var iverksatt, med mål om å gjenforene familien. Dette ble blant annet begrunnet med at barnevernet hadde vært i kontakt med familien i seks år før akuttvedtaket, at de i løpet av denne tiden hadde mottatt flere bekymringsmeldinger, og ulike hjelpetiltak for familien var forsøkt. En omfattende undersøkelse av barnets situasjon gjennomført etter akuttvedtaket viste videre at barnet hadde spesielle behov. Foreldrene hadde videre uttalt at de trengte hjelp med å håndtere barnet, og barnet uttalte konsekvent at han ble utsatt for vold av foreldrene.
Med tanke på samvær vurderte tingretten at ukentlig samvær ville bidra til å ivareta familiebåndene, samt båndene til familiens religiøse, språklige og kulturelle bakgrunn. Tingretten kom til at tilsyn under samvær var nødvendig i lys av akuttvedtaket og barnets behov, og også ville gjøre det mulig å gi foreldrene nødvendig veiledning.
EMD kom på denne bakgrunn til at begrunnelsene var både relevante og tilstrekkelige til å rettferdiggjøre vedtakene, og følgelig at inngrepet i søkernes rett til respekt for familielivet var forholdsmessig. Dermed ble konklusjonen at klagen var åpenbart grunnløs etter EMK artikkel 35 nr. 3, og måtte avvises.
Nærmere om I.O. og R.A. mot Norge
Spørsmålet i I.O. og R.A. mot Norge var om vedtak om omsorgsovertakelse for klagernes tre barn, beslutningene om samvær og beslutningen om å ikke oppgi to av barnas adresse krenket klagernes rettigheter etter EMK artikkel 8. Klagen gjaldt også om EMK artikkel 6 var brutt på grunn av bevisføringen, retten til kontradiksjon i forhandlinger samt begrunnelsen gitt av nasjonale myndigheter.
Spørsmålet for EMD var om vedtakene var nødvendige. I denne vurderingen pekte retten på de generelle kriteriene som ble fastslått i Strand Lobben mot Norge, hvor det avgjørende er om begrunnelsene fra nasjonale myndigheter er relevante og tilstrekkelige under artikkel 8, og om klagerne ble tilstrekkelig involvert i beslutningsprosessen.
Etter en gjennomgang av alle de nasjonale beslutningene mot klagerne kom EMD til at begrunnelsene fra nasjonale myndigheter var relevante og tilstrekkelige. EMD viste til at vedtak om omsorgsovertakelse var begrunnet med at to av barna var blitt utsatt for alvorlig mishandling i foreldrenes omsorg, som foreldrene ble straffedømt for, og at det var en risiko for ytterligere mishandling. Vedtak om omsorgsovertakelse ble ansett nødvendig for det yngste barnet, som ble født mens foreldrene sonet fengselsstraffen, for å beskytte henne fra en uholdbar omsorgssituasjon som innebar en risiko for at hun ble mishandlet.
Med tanke på samvær vurderte EMD at det var flere viktige forskjeller mellom den aktuelle saken, og tidligere saker mot Norge hvor EMD har fastslått brudd på EMK artikkel 8. EMD vektla særlig at samvær ble vurdert i detalj av fylkesnemnda og tingretten for hvert av barna. For de to eldste barna fant tingretten at det viktigste målet på det aktuelle tidspunktet var å beskytte barna slik at de kunne utvikle seg i et trygt miljø, og at samvær med foreldrene kunne vurderes på nytt når barna var mer modne. Dette ble begrunnet med en klinisk rettsmedisinsk undersøkelse som viste at barna var utsatt for omfattende og gjentatt fysisk mishandling og at gjenopplevelse av traumene under møter med foreldrene kunne utgjøre en risiko for barnas utvikling. Tingretten viste også til at foreldrene nektet for å ha påført mishandlingen, noe som gjorde det vanskelig å veilede dem, og at en av klagerne hadde avslått tilbud om psykologiske konsultasjoner.
For det yngste barnet besluttet nasjonale myndigheter samvær en og en halv time fire ganger i året, og at gradvis økning i omfanget av samvær kunne vurderes over tid. Lagmannsretten vektla særlig barnets sterke reaksjoner etter samværsmøtene, og at de negative reaksjonene, blant annet problemer med søvn og magesmerter etter møtene, hadde økt når møtene var hyppigere. Vedtaket om å ikke oppgi barnas adresse ble begrunnet med risikoen for at foreldrene eller andre kunne ta barna ut av landet, særlig i lys av en av klagernes uklare oppholdsstatus i Norge og risikoen for deportasjon.
Klagerne var etter EMDs syn også tilstrekkelig involvert i beslutningsprosessen ettersom at klagerne ble hørt i forhandlingene for fylkesnemnda og i tingretten, og var representert ved advokat for lagmannsretten.
EMD konkluderte på denne bakgrunn med at inngrepet var nødvendig. Søknaden var dermed åpenbart grunnløs etter EMK artikkel 35 nr. 3, og måtte avvises.
EMD fant ikke holdepunkter for at håndteringen av saken var i strid med artikkel 6, og kom derfor til at også denne søknaden måtte avvises etter EMK artikkel 35.
Avsluttende bemerkninger
De to nye avgjørelsene føyer seg inn i rekken av avvisningssaker fra EMD mot Norge dette året. Sakene som klagene knytter seg til, ble behandlet i nasjonale domstoler etter kursjusteringen Høyesterett foretok i kjølvannet av storkammersaken Strand Lobben m.fl mot Norge. EMD har fremdeles ikke behandlet spørsmål om norsk praksis for tvangsadopsjon i etterkant av kursjusteringen, slik at flere spørsmål på dette feltet fremdeles gjenstår.
Denne rapporten handler om hjelpetilbudet til voldsutsatte kvinner med innvandrerbakgrunn. Den setter søkelys på krisesentrenes tilbud til disse kvinnene og oppfølgingen de får i reetableringsfasen.
Staten er menneskerettslig forpliktet til å forebygge, etterforske og straffeforfølge vold og overgrep i nære relasjoner. Disse forpliktelsene følger av flere menneskerettighetskonvensjoner. Sentralt står Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) og Europarådets konvensjon om forebygging og bekjempelse av vold mot kvinner og i vold i nære relasjoner, også kjent som Istanbulkonvensjonen.
Istanbulkonvensjonen har en rekke bestemmelser om statens plikt til å sikre gode systemer for vern og støtte til voldsutsatte. Den forplikter også staten til å ta særlig hensyn til behovene og rettighetene til utsatte grupper i både forebyggings- og beskyttelsestiltak. Kvinner med innvandrerbakgrunn er blant disse gruppene.
Rapporten gjør rede for innholdet i de menneskerettslige forpliktelsene som Norge har på dette feltet og det særskilte ansvaret kommunene har for å ivareta rettighetene til voldsutsatte. Rapporten gjennomgår også kunnskap og forskning om utfordringer voldsutsatte kvinner med innvandrerbakgrunn møter, og drøfter hvordan disse utfordringene rammes inn av menneskerettighetene.
I rapporten identifiserer NIM utfordringer i dagens tilbud og fremmer anbefalinger om myndighetenes videre arbeid.
Formålet med rapporten er at den skal kunne bidra til at myndigheten bedre oppfyller plikten til å sikre at voldsutsatte kvinner med innvandrerbakgrunn får vernet og støtten de har rett på. Rapporten kan også være til nytte for andre aktører som arbeider på dette feltet.